Vi har opdaget en forunderlig planet.
En verden med ekstremt vejr, ugæstfri landskaber
og mærkelige fænomener.
Det er universets mest komplekse system.
Den planet... er Jorden.
Vi er kun lige begyndt at forstå dens hemmeligheder.
Det virker som et velkendt syn.
Men det er faktisk et af universets mærkeligste fænomener.
Mennesket kan ikke leve uden det.
Det vand, vi har i vores organisme, har eksisteret i millioner af år.
Vi består sikkert af det samme vand, som passerede gennem Einstein
og George Washington.
Vi taler om... regnen.
Det dannes af stærke, men kun lidt kendte kræfter.
Det er fyldt med mysterier og nogle gange endda med liv.
Vi analyserer regnen i Secrets of the Earth.
Allerede fra rummet kan man se, at Jorden er en særlig planet.
Den er unik i solsystemet, for den har store oceaner,
og der falder regn ned fra himlen.
Når man ser Jorden fra rummet, bemærker man især de hvide skyer
og de blå have.
Vancouver Island i Canada er Nordamerikas vådeste område.
Her kan der gennemsnitligt falde hele 6.500 millimeter regn om året.
Havet, skyerne og selv vandet i mosset
indgår i vandets livsopretholdende kredsløb.
Det kredsløb griber ind i alt fra den luft, som jeg udånder,
og vandet i mosset
til floderne, som løber ud i havet.
Eller det her!
Selv verdens tørreste ørkener som Death Valley er formet af regnen.
I Death Valley er der ekstremt tørt,
men vi kan se spor af vand over det hele.
Det har formet landskabet og skabt de her fantastiske former.
Det flodleje bag mig, som graver sig dybt ind i bjerget,
er opstået efter kraftige regnskyl, som har ført sedimenter med sig.
Regn kan virke enkelt, men kun få ved, hvordan den egentlig fungerer.
Den har brug for gæster fra det ydre rum
og mærkelige væsner på Jorden for at falde ned fra himlen.
Regnen begynder med et grundlæggende faktum.
Næsten overalt på Jorden starter den ikke som flydende, men som fast form.
Her i regnskoven på Vancouver Island regner det på mig lige nu.
Men regndråberne blev faktisk dannet oppe i skyerne som sne,
som er en kombination af is, luft og små vanddråber.
Det meste regn på Jorden starter i virkeligheden som sne.
Højt oppe i atmosfæren er temperaturen langt under 0 grader,
og som alle børn lærer i skolen, så fryser vand ved 0 grader.
Men det stemmer ikke.
Vandet vil gerne fryse til is, men det kan det ikke.
Det har brug for urenheder, omkring hvilke der dannes iskrystaller,
inden det kan blive til en fast form.
Atmosfæren er fyldt med små urenheder, som spiller en afgørende rolle.
Partiklerne i vores atmosfære har mange forskellige kilder.
De kommer fra det skummende hav eller røgen fra skovbrande.
Under en sandstorm i Death Valley
bliver sandet rørt op af vinden og kastet op i skyerne.
Visse af de her partikler kommer fra det ydre rum.
Hver dag rammer tre ton bittesmå mikrometeoritter Jordens atmosfære.
Det er svært at tro, men Jorden bliver cirka 10.000 ton tungere hvert år,
fordi den bevæger sig gennem en sky med bittesmå mikrometeoritter.
De her mikrometeoritter er mindre i omkredsen end et menneskeligt hårstrå.
Det indebærer, at de ikke brænder op i atmosfæren som de store meteoritter.
En mikrometeorit fra en uddød komet rammer Jordens atmosfære.
Den bremser op og driver ind i en sky fyldt med små dråber.
Dråberne kan ikke blive til krystaller uden at komme i kontakt
med en urenhed såsom den her lillebitte rumpartikel.
Når de møder en af de her små partikler i atmosfæren,
krystalliseres de omkring en partikel.
Det sker flere milliarder gange om dagen.
Beviset findes overalt på Jorden.
Man kan selv finde mikrometeoritter.
Man skal bare bruge noget regnvand og en meget stærk magnet.
Rør rundt med magneten i vandet et par minutter, så det hele fæstner sig.
Et mikroskop kan vise sfæriske former, som sandsynligvis er mikrometeoritter.
Når en dråbe er blevet til en iskrystal omkring en mikrometeorit,
er dens overflade blevet større, så andre dråber kan fryse fast til den.
Is danner bare mere is.
Når fryseprocessen er gået i gang, kan der dannes rigtig mange krystaller.
De små krystaller danner et snefnug, som begynder at falde.
Men dets rejse er langt fra ovre.
Når det nærmer sig Jordens overflade, passerer det en varmere luft,
som gradvist fører energi til iskrystallen.
Sneen smelter til regndråber.
Til sidst når den jorden i Vancouver.
Hvis man fanger en regndråbe en regnfuld dag som den her,
kan det være en mikrometeorit.
Men der kan også findes noget andet inde i regndråben.
I stedet for at være dannet af et sandkorn eller en mikrometeorit,
kan den være dannet af et levende væsen.
Men det er ikke engang den mærkeligste form for regn på Jorden.
I mange år troede forskerne,
at al regn blev dannet af dråber, der slutter sig til faste partikler.
Men noget af regnen opstår faktisk af levende væsner i luften,
som gerne vil ned på jorden igen.
Man har længe vidst, at mikrober bevæger sig rundt via atmosfæren.
I en kubikmeter sky kan der være helt op til hundredtusind mikrober.
Hver dag verden over stiger der varm luft op i atmosfæren,
og den fører to millioner ton bakterier med sig.
En af disse bakterier er den besynderlige pseudomonas syringae.
Den lever på planter, og heriblandt på vores afgrøder.
På et almindeligt blad som det her
kan en kubikcentimeter indeholde hundredtusind mikroorganismer.
Jordbrugere kan ikke lide bakterien, for den har evnen
til at danne frost på afgrøder, selv når det er over frysepunktet.
Hvordan gør den det?
Den har utrolig nok udviklet et protein,
som får vandet til at antage samme faste form som et iskrystal,
og koldt vand på et iskrystal danner endnu mere is.
I det sydlige Louisiana fryser det sjældent,
men når det sker, er det en katastrofe for afgrøderne.
Den her sukkerrørsplantage kan blive ødelagt på under en time.
Pseudomonas syringae og andre iskrystal-fremmende faktorer
er den vigtigste årsag til de skader, som opstår ved frost.
Vi kan vise her på laboratoriet, hvad bakterien kan gøre.
Det her vand er på minus seks grader, men det er ikke frosset til is.
Nu tilsætter jeg en lille smule af en bakteriekultur...
Det fryser omgående til is.
Dens evne til at fryse vand til is bruges ikke kun til at danne frost.
Når bakterien svæver op i en sky og kommer i kontakt med kolde dråber,
får den dem til at danne en iskrystal.
Dråben bliver til et snefnug, som smelter til regn og falder ned på jorden.
Mikroorganismen er rejst hjem igen i den regndråbe, som den selv har skabt.
Den er med til at danne nedbør, så den kan vende tilbage til jorden.
Men syringae er ikke regnens mærkeligste hemmelighed.
Underligt nok indeholder hver regndråbe og hver menneskekrop
ældgamle vandmolekyler, som engang fandtes i dinosaurerne
og i ethvert menneske, som har vandret på Jorden.
Mennesket består hovedsageligt af vand,
og derfor omfatter regnens kredsløb også menneskekroppen.
Op til 60 procent af vores krop består af vand.
Hjernen består af 70 procent vand.
Vores lunger består af næsten 90 procent vand,
og det indgår i et evigt kredsløb.
Fra de første regndråber, som kom fra isdækkede kometer,
til dinosaurernes tidsalder og de allerførste mennesker
og gennem hele historien.
Det vand, vi har i vores organisme, har eksisteret i millioner af år.
Vi har sikkert vand i os, som har passeret gennem
Albert Einsten og George Washington.
Hvis det skal regne på Jorden, skal dråberne fryse omkring en partikel
såsom en mikrometeorit eller en mikrobe.
Men hvorfra stammer det vand, som findes i atmosfæren?
Det er en varm dag i en nordamerikansk forstad.
Fra husfacaderne, græsplænerne, vejene og bygningerne
bliver vandet varmet op, fordampet og ført op i luften som vanddamp.
Tæt på overfladen tager vandmolekylerne i den her vandpyt det store spring:
De forvandler sig fra væske til gas.
På få sekunder skilles molekylerne fra hinanden og stiger opad.
Når de bliver varmere end luftmassen omkring dem, bliver de lettere.
De stiger opad som en heliumballon og fører fugten med sig.
Der stiger 350.000 billioner liter vand op fra havene og landjorden hvert år.
Et vanddampmolekyle findes i gennemsnit i atmosfæren i ti dage.
På ti dage kan det bevæge sig tusindvis af kilometer.
Der findes omkring 11 millioner billioner liter vand i luften.
Hvis det faldt ned samtidigt,
ville det dække hele Jorden med 2,5 centimeter vand.
Når et vandmolekyle stiger opad, køles det også ned
med 3 grader hver 300. meter.
Den køligere luft bliver tungere, så vandmolekylet bremser.
Pludselig når det et kritisk punkt.
Når det støder ind i et andet molekyle, hager det sig fast og bliver til væske.
Hvis der er mange nok, bliver massen synlig fra Jorden.
De danner en sky.
Vi kan nu se, at vanddråberne er sammenkoblede.
Kondensationen skaber en lysrefleks, og derved ser vi en sky.
Skyer er ikke usædvanlige i vores solsystem.
Venus har en permanent svovlsyresky, som reflekterer lyset ud i rummet.
Det er derfor, den lyser så stærkt.
Det forklarer måske, at skønhedens gudinde blev kaldt Venus.
Men det skyldes faktisk svovlsyre.
Skyerne på Mars består af kuldioxid.
Jupiters skyer er fyldt med ammoniak.
I Jordens skyer er de små vanddråber alt for lette til at falde ned.
Det kræver flere millioner af dem for at danne et enkelt iskrystal,
og de har også brug for en fast partikel.
Det er her, at partikler fra sandstorme, skovbrande,
vulkanudbrud, mikrometeoritter
og endda mikroorganismer får deres betydning.
Men nogle gange falder der endnu mærkeligere ting ned fra himlen.
Regnvand forekommer udelukkende på den blå planet.
Men oppe i rummet forekommer der andre mærkelige typer regn.
På Venus regner det med svovlsyre.
På Saturns måne Titan falder der en slags ethan, som ligner methan.
Men selv på Jorden kan der forekomme underlige former for regn.
Gennem tiderne har vidner berettet, at frøer, øgler, fisk og ål
er faldet ned fra himlen.
Forbavsende nok er de her historier om frøer og fisk faktisk sande.
Der findes 600 vidneberetninger fra det 20. århundrede.
Visse beretninger fra Australien i 1906
og fra Saint Petersburg i Florida i 1952 beskriver en regn af fisk.
I Buckinghamshire i England i 1969 regnede det frøer,
og i Connecticut i 2003 blev byen Berlin ramt af en regn af frøæg.
Årsagen til den mærkelige regn er et forbløffende almindeligt fænomen.
En skypumpe.
En skypumpe til havs kan have en vindhastighed på op til 300 km/t.
Alt det, der befinder sig nær overfladen, kan trækkes op i hvirvlen.
De dyr, som lever i havet, suges op og falder ned på os igen.
Når skypumpen opløser sig, kan livet i den rejse mange kilometer
og holdes oppe af kraftige opvinde.
Men hvirvelstormen ender med at aftage,
og så opstår der en meget mærkelig regn.
Den almindelige regn har været en gåde i tusindvis af år.
Først i dag er vi begyndt at forstå, hvordan vandet forvandler sig
fra fast form til væske til gas.
Det sker kun på Jorden.
Regn er ikke kun afhængig af temperatur og lufttryk,
men også af vulkaner, skovbrande, sandstorme,
gæster fra rummet og endda usynlige livsformer.
Men frem for alt har regnen forvandlet den tredje planet fra solen
til universets mest vandfyldte sted.
Rikke Schultz